În puลฃine culturi oamenii se acuzฤ ca în România cฤ nu îลi vorbesc ลi nu îลi scriu bine limba maternฤ. De o generaลฃie încoace însฤ, acuzaลฃia este din ce în ce mai des fondatฤ. Desigur, în toate epocile istorice au trฤit cฤrturari care au deplâns starea limbii contemporanilor lor ลi au proslฤvit, cel mai adesea pe un ton patetic, graiul strฤbunilor. Evoluลฃia limbii e însฤ un fenomen natural ลi a dori oprirea ei este o luptฤ pierdutฤ dinainte. Nu caut, aลadar, sฤ mฤ lamentez asupra impregnฤrii discursului chiar ลi al celor mai educaลฃi cu termeni din vocabularul puลcฤriaลilor ลi al mahalalelor sฤrace (naลpa, miลto, barosan etc.), ci vreau doar sฤ atrag atenลฃia asupra unor evoluลฃii sintactice: limba a devenit mai rigidฤ, iar în multe cazuri se poate chiar reconstitui procesul osificฤrii. O generaลฃie care nu mai învaลฃฤ decât englezฤ a început sฤ îลi calchieze frazele din limba maternฤ pe structura limbii engleze.
Astfel, folosirea pronumelui personal a devenit mult mai sistematicฤ în naraลฃiuni chiar ลi acolo unde spiritul limbii nu o cere. „Ea s-a ridicat ลi a închis fereastra”, citim în mijlocul descrierii unui personaj, deลi „S-a ridicat ลi a închis fereastra” ar fi fost mai natural chiar ลi în urmฤ cu un deceniu.
„Primeลte cardul tฤu!” era, de curând, reclama monstruoasฤ a unei bฤnci care ne arฤta prin asta în ce mฤsurฤ folosirea formelor secundare ale pronumelui a devenit incertฤ. „Primeลte-ลฃi” ar fi fost, evident, forma corectฤ, nu însฤ ลi pentru tinerii publicitari care au transpus mecanic în românฤ îndemnul englezesc
„Get your card”.
Cei care au legiferat recent în chestiunile lingvistice au creat, la rândul lor, reguli artificiale care au sฤrฤcit limba ลi mai tare. Nu este adevฤrat, cum s-a impus în ultimii ani, cฤ forma negativฤ a imperativului (nu fฤ, nu zi) trebuie sฤ fie identicฤ cu infinitivul (a face, a zice). Aplicând rigid aceastฤ regulฤ, chiar ลi românii din generaลฃiile mai vechi au început sฤ spunฤ: „nu face asta” sau sฤ se rฤsteascฤ la copil: „nu zice aลa”. În amnezia ลi incertitudinile noastre am uitat cฤ, atunci când limba era naturalฤ ลi se reglementa singurฤ, un dicton popular îndemna: „Nu zi hop pânฤ nu vei sฤri”. „Nu zi”, iar nu „nu zice”! „Ce ลฃie nu-ลฃi place altuia nu-i face” era formulat aลa pentru asonanลฃฤ ลi rimฤ, în schimb, se spunea: „Nu fฤ din suferinลฃa altuia fericirea ta”. Nu fฤ!
La fel de artificial ลi tot sub presiunea jandarmilor limbii care au impus noua ortografie, un mare numฤr de români au ajuns sฤ pronunลฃe „sunt”, ca în latinฤ, deลi de când existฤ mฤrturii scrise ale limbii române, ลi în toate dialectele, nu s-a pronunลฃat altfel decât „sînt”, cu î. În momentul reformei ortografului, s-a decis, printre alte lucruri la fel de discutabile, sฤ se impunฤ grafia „sunt”, pentru cฤ „sânt”, cu â, ar fi pฤrut mult prea bizar ลi, pe deasupra, nu ar fi reflectat nici etimologia. Mulลฃi au început însฤ sฤ îl pronunลฃe aลa cum îl vฤd scris.
La nivel lexical, de asemenea, engleza a nฤpฤdit limba, creând o serie de dubleuri inutile: „Primeลte cardul tฤu”. Din lene ลi nepฤsare am preluat mecanic „card”, când întotdeauna s-a spus „carte”: de bancฤ, de identitate, de membru etc. La fel, cu toate cฤ termenul „sit” exista ลi era perfect adecvat (întrucât s-a spus întotdeauna sit nuclear, arheologic ล.a.m.d.), a pฤrut mai comod sฤ se pronunลฃe „sait”.
Dispariลฃia mฤrcii acuzativului „pe” este frecventฤ chiar ลi în limbajul celor mai educaลฃi („cartea care ลฃi-am dat-o”), într-aลa mฤsurฤ încât ar putea deveni chiar regulฤ peste încฤ o generaลฃie. La urma urmei, cum spunea Proust: „Greลelile de azi vor deveni regulile de mâine”.