Rฤmฤลiลฃele unei a doua Luni – care a orbitat în jurul Pฤmântului timp de milioane de ani – ar putea fi împrฤลtiate pe partea nevฤzutฤ a Lunii, susลฃine un studiu citat de ziarul britanic „The Guardian”.
Se crede cฤ cele douฤ Luni au fost create în acelaลi timp dar, dupฤ o perioadฤ de co-existenลฃฤ liniลtitฤ, par a se fi ciocnit cu vitezฤ micฤ, aducând-o pe una dintre ele la o dimensiune de trei ori mai micฤ decât cealaltฤ, întinsฤ fiind pe suprafaลฃa celei mai mari, asemenea unei plฤcinte cosmice.
Cercetฤtorii au fฤcut publicฤ aceastฤ ipotezฤ dupฤ ce simulฤrile pe calculator au demostrat cฤ o coliziune cu un al doilea corp cosmic, foarte asemฤnฤtor Lunii, ar putea fi explicaลฃia pentru aspectul diferit al celor douฤ feลฃe ale Lunii.
Partea mereu vizibilฤ a Lunii este întinsฤ ลi platฤ, în timp ce faลฃa îndepฤrtatฤ este mai muntoasฤ ลi mai densฤ.
Ideea specialiลtilor a fost construitฤ pe baza teoriei „marelui impact”, care presupune cฤ o planetฤ de dimensiunea lui Marte a lovit Pฤmântul la începuturile sistemului solar, provocând o ploaie de rฤmฤลiลฃe cosmice, care s-au unit ulterior ลi au format Luna.
„Impactul a produs un disc de sfฤrâmฤturi în jurul Pฤmântului ลi din aceastฤ explozie s-a format Luna, dar nu existฤ niciun motiv sฤ credem cฤ doar o Lunฤ a fost formatฤ,” a declarat Martin Jutzi, profesor la Universitatea din Berna, pentru „The Guardian”.
Jutzi ลi colegul sฤu, Erik Aspaugh, profesor la Universitatea din California, au decis sฤ simuleze ce s-ar fi putut întâmpla dacฤ o a doua Lunฤ ar fi fost creatฤ din roca ลi praful rezultate din „marele impact”.
Simulฤrile computerizate au arฤtat cฤ un corp ceresc foarte asemฤnฤtor Lunii cu un diametru de aproximativ 1.200 km, ar fi putut acompania Luna vreme de zeci de milioane de ani. Dacฤ „marele impact” s-ar fi petrecut la o vitezฤ foarte mare, planeta ar fi format un crater în corpul Lunii, împrฤลtiind ลi numeroase bucฤลฃi de resturi cosmice, însฤ dacฤ viteza a fost foarte micฤ, atunci formaลฃiunea astralฤ inferioarฤ s-ar fi putut aplatiza pe suprafaลฃa celei mari, pe care o vedem ลi noi astฤzi.
Omul de ลtiinลฃฤ eleveลฃian adaugฤ cฤ „O ciocnire cu vitezฤ micฤ nu produce unde de ลoc intense ลi afecteazฤ mai puลฃin corpurile astrale implicate,” precizând cฤ „O lovire mai puลฃin puternicฤ nu produce cratere. Luna mai micฤ s-a mulat mai mult sau mai puลฃin pe aceea mai mare”.
Coliziunea ar fi îngroลat suprafaลฃa feลฃei îndepฤrtate a Lunii, generând forme de relief înalt ลi împingând magma de la suprafaลฃฤ cฤtre cealaltฤ parte a Lunii. „Nu mai conteazฤ pe care faลฃฤ a avut loc impactul, pentru cฤ Luna oricum s-a întors în aลa fel încât partea afectatฤ de explozie sฤ fie cea îndepฤrtatฤ,” a spus Martin Jutzi.
O altฤ ipotezฤ a oamenilor de ลtiinลฃฤ susลฃine cฤ Luna mai micฤ s-ar fi format înaintea celei vizibile astฤzi ลi cฤ particule din structura sa ar putea fi gฤsite încฤ pe faลฃa îndepฤrtatฤ a Lunii.
Viziunile celor doi specialiลti citaลฃi de „The Guardian” pot fi comparate cu detaliile privind alcฤtuirea chimicฤ a interiorului Lunii, fฤcute publice de NASA.
Într-un alt articol al publicaลฃiei britanice, Maria Zuber, geofizician la Institutul Tehnologic din Massachusetts, spune cฤ noul studiu dat publicitฤลฃii ridicฤ problema ca „dupฤ impact, Pฤmântul sฤ fi avut în jurul sฤu mai mult de o Lunฤ. De aceea, rฤmฤลite importante din acest fost component al Lunฤ-Pฤmânt ar putea fi încฤ conservate pe faลฃa îndepฤrtatฤ a Lunii”.
O singurฤ parte a Lunii este vizibilฤ pe Pฤmânt fiindcฤ centrul de greutate al acesteia este uลor non-central, cu aproximativ 2 km mai aproape de planeta noastrฤ decât centrul geometric. Nu existฤ o faลฃฤ întunecatฤ a Lunii, deลi mare parte din suprafaลฃฤ este 14 zile luminatฤ ลi 14 zile în întuneric.
Anul trecut, Ian Garrick-Bethell ลi Francis Nimmo, de la Universitatea din California, au publicat o explicaลฃie alternativฤ pentru grosimea diferitฤ a faลฃetelor Lunii, sugerând cฤ o forลฃฤ de flux (un efect secundar al forลฃei gravitaลฃionale) ar fi responsabilฤ, ลi nu o coliziune.
„Motivul pentru care feลฃele Lunii aratฤ atât de diferit, a fost un puzzle încฤ de la sfârลitul erei spaลฃiale, întrecut poate doar de originea Lunii în sine”, spune Nimmo. „Unul dintre aspectele interesante ale acestui studiu este dat de faptul cฤ el leagฤ aceste douฤ puzzle-uri: poate cฤ impactul puternic care a format Luna a produs ลi o masฤ de corpuri cosmice mai mici, dintre care unul a cฤzut înapoi pe Lunฤ, provocând dihotomia vizibilฤ astฤzi.”